Un segle d’investigació lingüística a l’Aragó catalanòfon*

Hèctor Moret

Testimoniatges de la presència de la llengua catalana a l'Aragó

Ja a partir de les primeres dècades del segle XIII trobem documentada la catalanitat lingüística d'una part prou important de l'Aragó a través del testimoniatge implícit que es desprén de la documentació administrativa i, sobretot, extra-administrativa redactada en català -en algun cas ben entrat el segle XVII- conservada en els arxius de força poblacions de l'Aragó catalanòfon, documentació que, malauradament, només en una petita part s'ha publicat. 
També en l'obra de diversos escriptors, originaris de l'Aragó catalanòfon, o de la resta del domini lingüístic, hi trobem el testimoniatge directe que la llengua catalana és, o era, la pròpia d'una sèrie de poblacions aragoneses no gaire allunyades de la frontera política que separa Aragó de Catalunya o del País Valencià. Així en el segle XVI el tortosí Cristòfor Despuig en Los Col.loquis de la insigne ciutat de Tortosa quan descriu les terres on es parla la llengua catalana explica que:

"... en Aragó tant com afronta lo regne ab Catalunya y València, no parlen aragonès sinó català tots los de la frontera, dos y tres llegües dins lo regne, que dins de Catalunya y València, en aquesta frontera no y à memòria de la llengua aragonesa" (1557). 

En el segle XVII és el jesuïta reusenc Pere Gil qui en dóna testimonitage quan escriu al pròleg de la seua versió del Kemplis, "traduït de llengua llatina i castellana en catalana", que:

"Alguns per ventura judicaran que en aquest temps no era necessari imprimir-se lo present llibre en esta llengua, puis la castellana, dita ja espanyola, és casi universalment entesa. Però com se veja i toque ab les mans que, exceptades algunes poques ciutats, com són Barcelona, Tarragona, Gerona, Tortosa i Lleida, i algunes poques viles, com Perpinyà, Vilafranca de Penedès, Cervera, Tàrrega, Fraga, Montsó i semblants, que estan en camins reals, en les altres demés ciutats, viles i llocs no és ben estesa la llengua castellana de la gent comuna, i ningunes dones la usen, ans bé la llengua catalana entra algunes llegües dins del regne d'Aragó i de França..." (1621).

A Noticias de Ribagorza recogidas por el Dr. Don Pedro de Bardají y Azcon, del Consejo de Su Majestad y su Asesor en el Condado de Ribagorza publicades per Joaquín Manuel de Moner, l'autor, natural de Benasc, escriu sobre la presència del català a la Ribagorça que:

"El comercio de Cataluña, cuya porción fué algun tiempo, es más frecuente y por este motivo se habla vulgalmente su lengua en la mayor parte de Ribagorza y aun en algunos de sus lugares se observan las Constituciones y costumbres de aquel Principado y universalmente por lo mismo, son aficionados al manejo de arcabuces, más que al de las espadas" (1677).     

En el segle XVIII és el botànic barceloní Joan Salvador qui, després de recórrer la península Ibèrica durant dos llargs anys, escriu en el seu diari de viatge que:

"I havent fet quatre grans lleugues passàrem lo pont de fusta de Fraga, sobre lo riu Cinca, i entràrem en la dita ciutat de Fraga. Està ensotada i circuïda de muralles de terra, molt derruïdes. Ja se parla català.
Lo dia 26, dimecres, partírem de Fraga. Poc després, a on hi ha una fita, és la separació d'Aragó i Catalunya. Entràrem en l'última" (1717). 

En l'obra d'Agustí Sales (Valljunquera, Matarranya, 1707-València, 1774) trobem una primera mostra, fins allà on tenim notícia, de l'interès dels il.lustrats del segle XVIII originaris de l'Aragó catalanòfon per llur llengua materna. En el pròleg que Agustí Sales escrigué per al Diccionario Valenciano-Castellano de Carles Ros diu que la: 

"Lengua lemosina que era la Cortesana, en que en Aragón, Valencia i Cataluña hablavan los Reyes [i que en] la hermosa, i fertil Población de Valjunquera, en la que yo nací [...], he observado, que en los cofines de los tres Dominios, de Aragón, Valencia i Cataluña, se habla con mas pureza el Lemosin, que en lo interior de ellos: i ojála que en la misma Valencia se mantuviera tan puro, como piden su dignidad. i esplendor antiguo". 

Deixant de banda la teoria confusionària sobre la lengua lemosina -denominació que també apareix en l'obra de fra Roc Albert Faci (La Codonyera, Matarranya, 1684-Saragossa, 1744) quan s'indica l'existència de textos en català en els arxius parroquials de Fraga, Aiguaviva de Bergantes, Calaceit, Fórnols de Matarranya, Pena-roja, etc.- ens trobem davant d'un dels primers textos, si no el primer, d'apologia del català d'Aragó. Això sí -com és costum en un il.lustrat del segle XVIII- la defensa del català es fa en castellà.
Ja en el segle XIX Pascual Madoz dóna notícia, cap a 1845, del parlar d'Aiguaviva amb uns térmens certament confusionaris però que semblen presos directament dels habitants d'aquesta població de la conca del Bergantes: 

"Tienen los hab. de este pueblo un lenguaje tan particular, que no es usado ni aun por los vec. de los pueblos de su contorno; consiste en una miscelánea del castellano, valenciano y catalán, que sólo ellos entienden, si bien es cierto que cuando salen del pueblo, o hablan con forasteros, se sirven de la lengua española".  

Pocs anys més tard l'escriptor i periodista Brauli Foz (Fórnols de Matarranya, 1791-Borja, 1865) publicà a la Revista de Cataluña un article sobre la llengua catalana en què, després de donar testimoniatge de la presència del català (ell en diu, com de costum, lemosina) al Baix Aragó, manifesta que si bé:

"No sé hablar el catalan, pero lo entiendo perfectamente, porque en mi tierra (la que llamamos Baja de Aragón) hay pueblos donde se confunden todas las que se han hablado en España, dominando empero la lemosina con un dialecto casi de ella en cada pueblo. Así que los naturales de ellos tienen mucha facilidad para entender á los valencianos y á los catalanes, y mas si aplican algun cuidado en su trato, como yo he hecho".  

Tot seguit Foz reflexiona sobre els dialectes catalans, i en destaca cinc, un dels quals seria el literano:

"Cuatro [dialectes] nos han llegado de la lengua griega [...]. Tiene pues aun mas la lengua catalana ó lemosina en estas nuestras provincias, distinguiéndose entre otros el catalan propio, el mallorquin, el valenciano, el ampurdanés, y el que llamaremos literario",

parlat, aquest últim, en poblacions situades entre el Cinca i el Segre i als confins d'Aragó, Catalunya i País Valencià, és a dir al Baix Aragó: 

"Como entre los dialectos del catalan he nombrado el literario, y podrá ser que hasta el nombre sea nuevo para muchos, me ha parecido declarar cual es, sin que por eso insista en que se conserve el nombre. 
Es pues el que se habla en algunos pueblos entre el Cinca y el Segre, especialmente en Tamarite. Y tambien es muy parecido y
casi el mismo el que se habla en varios pueblos de nuestra Tierra Baja entre Cataluña y Valencia, habiendo sido sus pobladores despues de la reconquista, aragoneses de los llanos y de las montañas, catalanes de las riberas del Segre y aun del centro de Cataluña, y algunos antiguos pobladores". 

Cal assenyalar, encara en el segle XIX, que l'erudit ribagorçà Joaquín Manuel de Moner y de Siscar (Fonts, 1822-1907), amb un notable interès per la llengua i el passat literari i històric de la Llitera i la Ribagorça, reconeixia que la llengua de la Ribagorça és, o era, essencialment la catalana o, en les seues paraules, el lemosín.

Les primeres investigacions científiques

Amb tot, no serà fins a finals del segle XIX que s'iniciarà l'estudi científic del català a l'Aragó. Joaquín Costa és el primer estudiós que intenta presentar sistematitzades diverses reflexions, en alguns moments prou encertades, sobre les fronteres lingüístiques a l'Aragó a través d'una sèrie d'articles publicats entre 1878 i 1879 al Boletín de la Institución Libre de Enseñanza amb el títol "Los dialectos de transición en general y los celtibéricos en particular" en què defensa l'hibridisme de "los actuales dialectos fronterizos o de transición entre el catalán y el castellano-aragonés que aparecen diseminados, según cierta ley, por la comarca de Ribagorza".
El mateix Joaquín Costa, pocs anys després de la publicació de les seues indagacions sobre els parlars de la Ribagorça, influí en el romanista francès Alfred Morel-Fatio perquè fes l'estudi científic i sistemàtic dels parlars romànics del nord d'Aragó. Així Jean Joseph Saroïhandy, per indicació del seu mestre Morel-Fatio, recorregué en diverses ocasions, des de 1896, la regió pirenaica de parla aragonesa i bona part de l'Aragó catalanòfon -dels Pirineus fins a Mequinensa- d'on replegà molts materials que li havien de servir per a presentar el 1906 una comunicació al Primer Congrés Internacional de la Llengua Catalana.
En aquells mateixos anys l'investigador alemany J. Hadwiger s'interessa per alguns trets fonològics del parlar d'Aiguaviva de Bergantes -a l'extrem sud de l'Aragó catalanòfon-, com és la diftongació en ia de tota e oberta del català occidental, tret a partir del qual Ramón Menéndez Pidal presentà una comunicació al Primer Congrés Internacional de la Llengua Catalana on afirma que si en el parlar d'Aiguaviva existeix el diftong ia o ie cal suposar que aquesta població és de llengua castellana. En aqueix mateix congrés, a més de les dues comunicacions sobre la llengua catalana a l'Aragó fins ara ressenyades, Víctor Oliva presentà un interessant estudi del parlar de Sopeira, i mossèn Antoni Navarro un altre, no menys interessant, sobre el català de la Ribagorça en general.
Pel que fa a la literatura popular catalana de l'Aragó, el folklorista reusenc Cels Gomis -gràcies al seu treball, com a enginyer, en la construcció de diferents ferrocarrils que havien de travessar aquest territori- replegà nombrosos materials folklòrics, i sovint dialectals, procedents de l'Aragó catalanòfon -i de la resta de l'Aragó-, els quals donarà a conèixer, a partir de 1884, en diferents monografies i publicacions de l'excursionisme català; materials que, en part, recentment s'han publicat aplegats. 
A l'igual que Cels Gomis altres escriptors vinculats a l'excursionisme català s'interessent en aquells anys per donar a conèixer les terres aragoneses de parla catalana amb la publicació d'articles en els butlletins i anuaris de diverses associacions excursionistes catalanes, articles que en ocasions contenen breus comentaris sobre la llengua i el folklore d'aquestes terres.

El primer terç del segle XX

A la recreca de materials per al Diccionari mossèn Antoni M. Alcover va fer diverses eixides dialectògiques per l'Aragó catalanòfon ja des de 1901 -en què visita Calaceit-, eixides que intensificarà a partir de 1918 en què visità, successivament, el Baix Cinca -Fraga-, la Ribagorça -Benavarri i, acompanyat de Francesc de B. Moll, Bonansa l'agost de 1921-, la Llitera -Tamarit l'abril de 1920- i tornarà a Calaceit l'octubre de 1921. Aquestes eixides dialectològiques les descriu mossèn Alcover en el Bolletí del Diccionari de la Llengua Catalana, butlletí on mossèn Ferran Esteve Teixidor publicà un primer, encara que breu, article sobre els parlars del Baix Cinca i Josep Marsol un altre, també molt breu, sobre el lèxic de Bonansa. 
Durant les eixides de mossèn Alcover per l'Aragó catalanòfon entrà en contacte amb l'advocat i historiador calaceità Santiago Vidiella i Jassà, el qual col.laborà activament en l'Obra del Diccionari. 
A les acaballes de 1926 mossèn Alcover iniciava la publicació del Diccionari Català/Valencià/Balear, en deu volums, que finalitzarà Francesc de B. Moll el 1962 amb la col.laboració de Manuel Sanchis Guarner. Aquest diccionari conté nombrosos materials procedents de l'Aragó catalanòfon obtinguts per enquesta directa o a partir dels treballs que sobre la llengua d'aquest territori s'havien publicat en aquell moment i que, en bona part, ja hem esmentat. També mossèn Alcover publicà, en col.laboració amb Francesc de B. Moll, un llarg article sobre la flexió verbal en els dialectes catalans que inclou les desinències de cinc localitats aragoneses (Bonansa, Benavarri, Tamarit de Llitera, Fraga i Calaceit).
Santiago Vidiella també col·laborà, facilitant diversos materials de lèxic i de literatura popular, amb mossèn Antoni Griera, el qual va recórrer en força ocasions les poblacions aragoneses frontereres amb Catalunya, a la recerca de materials per als seus nombrosos treballs dialectològics. El 1914 mossèn Griera publicà a Barcelona la seua tesi doctoral, La frontera catalano-aragonesa -comentada a bastament per Ramón Menéndez Pidal-, centrada en els límits occidentals i nord-occidentals de la llengua a partir de la comparació de diverses característiques dels parlars de la Vall d'Aran, de la conca del Noguera Ribagorçana -Senet, Castanesa, Les Paüls, Pont de Suert, Sapeira i Areny de Noguera- de la Ribera de l'Éssera -Benasc, Castelló de Sos, Campo i Graus-, de la Baixa Ribagorça Oriental -Aguilaniu, Benavarri, Jusseu, Tolba i Torres del Bisbe-, de la Llitera -Binèfar, Fonts, Tamarit, Sant Esteve, Peralta de la Sal- i de les riberes baixes del Segre i Cinca -Lleida, Massalcoreig, Fraga, Vilella, Candasnos i Vallobar. 
Mossèn Griera ja no va deixar de donar a conèixer, en diversos articles publicats a la primera etapa del Butlletí de Dialectologia Catalana, materials dialectològics insistint sobre el tema de la frontera lingüística a partir de comparar el lèxic recollit a Viella -Vall d'Aran-, a Benasc -Alta Ribagorça Occidental- i a la Vall de Barravés -Alta Ribagorça Oriental- per una banda, i entre lèxic de Graus -Baixa Ribagorça Occidental- i de Benavarri -Baixa Ribagorça Oriental- per una altra. En el mateix Butlletí mossèn Griera publicà un assaig de sistematització del català occidental, on presenta nombrosos materials fonètics, morfològics i lèxics procedents de poblacions aragoneses de parla catalana pura, de poblacions de parlars de transició del català a l'aragonès i de l'aragonès al català, i poblacions aragoneses de parla castellana pura.
També als vuit volums de l'Atlas Lingüístic Català, dirigit per Antoni Griera, figuren com a punts d'enquesta poblacions aragoneses, tant catalanòfones, castellanòfones com de parlars de transició. Així l'agost de 1916 mossèn Griera enquesta les poblacions de Benasc, Campo, Graus, Fonts, Benavarri, Peralta de la Sal, Binèfar i Tamarit de Llitera, el juliol de 1917 Fraga i Mequinensa, i el setembre de 1920 Maella i Calaceit. 
Finalment, entre 1935 i 1947 mossèn Griera publicà els catorze volums del Tresor la Llengua, de les Tradicions i de la Cultura popular de Catalunya, refosa lexicogràfica dels seus anteriors treballs i on recull materials procedents d'Alcampell, Calaceit, Favara, Fraga, Maella, Mequinensa, Sopeira, Torrent de Cinca i, ja fora del domini lingüístic català, de Fonts -en aquest últim cas gràcies, en part, a la col·laboració de mossèn Vicenç Bosch el qual també publicà un breu treball monogràfic sobre el parlar d'aquesta vila de la Baixa Ribagorça Occidental-, materials que en bona part ja havia donat a conèixer en diversos articles temàtics publicats al Butlletí de Dialectologia Catalana.
També al Butlletí de Dialectologia Catalana Pere Barnils, iniciador dels estudis de fonologia científica als Països Catalans, publicà el 1916 una monografia sobre el parlar de la ciutat de Fraga i Maties Pallarés, important erudit comarcal natural de Pena-roja, publicà el 1921 un breu recull lèxic d'aquesta població del Matarranya.
Joan Amades, en dos reculls lexicogràfics publicats al Butlletí de Dialectologia Catalana, presenta força materials lèxics procedents de l'Aragó catalanòfon -Roda d'Isàbena, Tamarit de Llitera, Beseit- i uns pocs materials, ja a la zona de transició de l'aragonès al català, originaris de Capella en el primer d'aquests reculls, i de Fraga i, sobretot pel que fa al lèxic del transport fluvial, de Mequinensa, en el segon.
També conté mostres, poques, del lèxic d'Arenys de Lledó, Baells, Beseit, Calaceit, Castellonroi, la Codonyera, Faió, Fraga, Maella, la Portellada, etc. el Diccionari Aguiló, primer gran recull lexicogràfic català que presenta, explícitament, materials procedents de l'Aragó catalanòfon; i el Diccionari de Medicina, dirigit per Manuel Corachan, mostres del lèxic de Calaceit, Fraga, Maella, Mequinensa, Tamarit de Llitera, etc. -no sempre fàcils de localitzar- a partir de l'Atlas Lingüístic Català de Mn. Griera.
L'investigador alemany Fritz Krüger recull abundant lèxic de la Ribagorça (Areny de Noguera, Benasc, Beranui, Bissaürri, Bonansa, Calvera, Ginast, Montanyana, les Paüls, Pont de Montanyana, Roda, Serradui, Sopeira, etc.) en el seu treball de cultura material Die Hochpyrenäen publicat en diverses tongades a Hamburg i Barcelona al llarg de la dècada dels anys trenta.

La lenta represa

La guerra civil (1936-1939) i la immediata postguerra van interrompre els treballs d'investigació sobre el català de l'Aragó, però així que la situació política ho va permetre el filòleg valencià Manuel Sanchis Guarner continuà fent les enquestes, que havia iniciat poc abans d'esclatar la guera civil, per a l'Atlas Lingüístico de la Península Ibérica, fins al 1947, en col.laboració amb Francesc de B. Moll en unes ocasions (Benavarri, Mequinensa, Maella, Valljunquera) i amb Lorenzo Rodríguez Castellano en unes altres, inclusivament en aquest cas poblacions de parlars de transició del català a l'aragonès i de l'aragonès al català (Aiguaviva de Bergantes, Sant Esteve de Llitera, la Pobla de Roda, Benasc i Fonts). El mateix Manuel Sanchis Guarner publicà una excel.lent monografia sobre el parlar d'Aiguaviva de Bergantes i d'altres poblacions de l'extrem occidental del Matarranya (Bellmunt de Mesquí, la Ginebrosa, Torrevilella, la Codonyera, Valljunquera i la Canyada de Beric). Poc abans de la publicació de la monografia de Sanchis Guarner sobre el parlar d'Aiguaviva, Guillem Renat i Ferrís ja havia donat una breu notícia sobre la diftongació de la e oberta en ai a Bellmunt de Mesquí en un article publicat el 1943. 
L'estiu de 1944 Antoni M. Badia i Margarit va recórrer les valls de parla aragonesa i de transició del català a l'aragonès i algunes localitats de la Ribagorça catalanòfona i la Llitera (Benasc, Benavarri, Peralta de la Sal i Açanui) recollint nombrosos materials morfològics i lèxics que publicà pocs anys més tard.
Uns deu anys més tard de la finalització de les enquestes de Sanchis Guarner i Moll per a l'Atlas Lingüístico de la Península Ibérica, Joan Coromines va recórrer la totalitat de les comarques aragoneses de llengua catalana en diverses ocasions a la recerca de materials per als seus Onomasticon Cataloniae i Diccionari Etimològic i Complementari de la Llengua Catalana, materials que, un cop estudiats, publicà -a l'espera de l'anunciada monografia sobre el passat i el present dialectal de la Ribagorça- en bona part en diversos articles i monografies, en especial els que fan referència a la toponímia i el passat lingüístic de la Ribagorça i el Pallars i a la toponímia de l'Aragó catalanòfon en general.
Manuel Alvar, a partir dels materials presentants per mossèn Griera a l'Atlas Lingüístic Català, publicà, al llarg dels anys cinquanta i primers seixanta, diversos articles sobre el lèxic de les poblacions administrativament aragoneses que figuren com punts d'enquesta en l'esmentat atles lingüístic (Graus, Campo, Fonts, Binèfar, Peralta de la Sal, Benavarri, Calaceit, Fraga, Maella, Mequinensa i Tamarit de Llitera) i un article de síntesi, també a partir dels materials de l'ALC, sobre el lèxic d'aquestes poblacions. Aquest últim article, conjuntament amb un altre que conté una de les primeres reflexions sociolingüístiques sobre l'Aragó catalanòfon publicat el 1971, s'edità en volum el 1975.
Joan Veny donà a conèixer, en diferents articles publicats a partir de 1958, uns pocs materials lèxics de primera mà procedents de Vall-de-roures, i d'Areny de Noguera i Saidí.
El lingüista alemany Günther Haensch publica el 1960 un extens estudi sobre els parlars de l'Alta Ribagorça on ressalta els trets netament aragonesos dels parlars de Bissaürri i Renanué, els trets clarament de transició del català a l'aragonès dels parlars d'Espés i les Paüls, i els trets netament catalans dels parlars d'Ardanui, Bonansa, Castanesa i Noals. En posteriors anys Haensch tornarà a insistir sobre la descripció dels parlars de de l'Alta Ribagorça i estendrà cap al sud -la vall de l'Isàvena i la Baixa Ribagorça oriental-, el seu interès pels parlars ribagorçans.
En el camp de la cultura popular, i en especial de la literatura, Joan Amades enllesteix i publica al llarg dels anys cinquanta les seues dues obres més importants -Costumari Català. El curs de l'any, en cinc volums, i Folklore de Catalunya, en tres volums-, on refon bona part dels seus anteriors treballs folklòrics amb els treballs d'altres investigadors, tot incloent-hi molts textos procedents de l'Aragó catalanòfon, però, malauradament, no sempre amb prou rigor i massa sovint sense indicar-ne aquesta procedència.

Els últims anys

A partir dels últims anys del franquisme la investigació sincrònica sobre aspectes concrets de la llengua i la literatura popular de l'Aragó catalanòfon s'incrementen de manera notable. El nombre de monografies que estudien diversos aspectes dels parlars locals (Aiguaviva, Calaceit, La Codonyera, Fraga, Maella, Mequinensa, Pena-roja, Sant Esteve de Llitera, Sanui, Sopeira, Tamarit de la Llitera, Torres del Bisbe, La Vall del Tormo, etc.) i regionals -algunes de les quals tenen un abast territorial prou ampli- (Baixa Ribagorça oriental i occidental -Aler, Jusseu i Torres del Bisbe-, Matarranya occidental -Aiguaviva, la Ginebrosa, Torrevilella, la Codonyera, Valljunquera, Bellmunt, la Canyada de Beric i la Sorollera- i sud oriental -Beseit, Pena-roja i Torredarques-, el Baix Matarranya -amb intensitat Faió, Favara, Maella i Nonasp i nombroses referències a la resta de l'Aragó catalonòfon- o, si es vol, la Terra Alta administrativament aragonesa -Favara, Maella i Nonasp-, la Llitera nord-occidental -Peralta de la Sal, Gavasa, Calassanç, Sanui i Alins del Mont-) de l'Aragó catalanòfon no fan, amb el pas del temps, sinó augmentar. Són monografies dialectològiques, que encara que d'extensió i rigorositat molt desigual, fan, amb els reculls de literatura popular i altres mostres de la llengua oral i d'escrits dialectals, que en conjunt començam a tenir una idea prou aproximada sobre les característiques internes de la llengua catalana emprada en l'Aragó catalanòfon, o si més no en bona part d'aquest territori, característiques que ja en alguna ocasió s'ha intentat descriure de manera conjunta.  
Com a obres d'abast geogràfic més general cal destacar que entre 1979 i 1983 es publiquen els 12 volums de l'Atlas Lingüístico y Etnográfico de Aragón, Navarra y Rioja dirigit per Manuel Alvar -a partir d'enquestes fetes entre 1963 i 1968- amb força materials de poblacions de la Franja Oriental d'Aragó (Benasc, Noals, la Pobla de Roda, Areny de Noguera, Tolba, Sanui, Albelda, Fraga, Faió, Calaceit, la Codonyera, Vall-de-roures i Pena-roja).
El 1983 s'inicià la publicació de l'Atlas Linguarum Europeae, el qual conté materials, pocs, de Noals i Fraga, procedents de les enquestes de l'ALEANR.
El que encara no s'han publicat són els resultats de les enquestes -fetes el 1966 a Fraga, el 1968 a Suïls, Sopeira, la Pobla de Roda i Tolba, el 1971 a la Codonyera, la Torre de Vilella, la Ginebrosa, Aiguaviva de Bergantes, Bellmunt de Mesquí, Vall-de-roures, Valljunquera i Massalió, el 1972 a Mequinensa i Favara, el 1973 de nou a Fraga, el 1974 a Estanya, Peralta de la Sal i Saidí, el 1975 a les Paüls, i, ja fora del domini lingüístic stricto sensu, el 1978 a Eressué i Cerler- per a l'Atles Lingüístic del Domini Català. Malgrat la no publicació del ALDC les enquestes, depositades en el Departament de Llengua Catalana de la Universitat de Barcelona, són de fàcil consulta i, en bona part s'han donat a conèixer en diverses monografies.
Potser on encara resta molta cosa per fer és en el camp de la investigació sociolingüística, malgrat les aportacions d'alguns investigadors que han centrat els seus treballs en aspectes molts concrets de l'ús de la llengua -l'ensenyament del català a l'Aragó catalanòfon en general i al Baix Cinca en particular- en algunes poques poblacions i comarques -Mequinensa, Alta Ribagorça, Baix Cinca-, o en visions, més o menys de conjunt, algunes de fan prous anys. Amb tot, la immensa majoria de les reflexions sobre les actituds sociolingüístiques i la conciència lingüística dels aragonesos catalanoparlants no són res més que articles divulgatius publicats en la premsa general que es limiten a repetir tòpics prou coneguts sobre l'autoodi lingüístic que sembla que caracteritzen, o han caracteritzat fins fa poc, els parlants catalans de l'Aragó.
No voldria finalitzar aquestes pàgines sense assenyalar que, com es desprèn de llur lectura, no he fet gairebé cap referència explícita a les investigacions lingüístiques que han tingut com a objecte d'estudi el parlar de la vall de Benasc, vall que s'esten per la conca alta de l'Éssera entre el naixement d'aquest riu i el congost de Ventamillo -de nord a sud- i del coll de Fades al coll de Saünc -d'est a oest-, perquè considero que el parlar romànic d'aquesta vall no es pot incloure entre els parlars catalans d'Aragó ja què molts dels trets propis del benasquès serien difícilment justificables des de la prespectiva del català; tanmateix altres trets de la parla de la vall de Benasc també són difícilment justificables des de la prespectiva de l'aragonès. El fet que fins fa ben poc la vall de Benasc fos un territori de difícil accès des de la resta de península Ibèrica i les intenses relacions que de sempre han mantingut els seus habitants amb els habitants de les valls pirinenques del vessant atlàntic -en especial amb la vall d'Aran-, han vingut a accentuar els trets més característics dels parlar de la vall de Benasc. Potser ha arribat l'hora de parlar del benasquès com un sistema lingüístic singular dins de la Romània, tot i l'escàs nombre de parlants que l'empren i que les característiques que el configuren les comparteix o bé amb el català o bé amb l'aragonès; però això ja és una altra història.